Jean Finot: uvod u knjigu “La vie multiple” Prince Bogidar Karageorgevitch

La vie multiple Prince Bogidar Karageorgevitch Jean FinotUvod u knjigu “La vie multiple“ Prince Bogidar Karageorgevitch Paris 1921 Prevod sa francuskog:Mina Tomašević 2014 Autoru stranica koje slede je prevremeno oduzeta pažnja i divljenje svih onih koji su ga poznavali. Član slavne porodice Karađorđević, godinama je u Parizu bio poznat kao “Šarmantni princ”. To je bio i u stvarnosti. Njegovo ime označavalo je njegovu sudbinu, jer “Božidar” znači “dar od Boga”. Neverovatno obdaren od strane prirode, bio je umetnik, pesnik, romansijer i umetnički kritičar. U svakoj od ovih oblasti ostavio je lični pečat u vidu običaja, osećanja, stavova, religijskih obreda, koje je iskazao izvesnom umetnošću i francuskim stilom koji je do te mere savršen, da određeni kritičari nisu oklevali da ga stave pored Pjer Loti-a, sa čak više egzotičnog šarma. Njegov rad “Beleške o Indiji” bio je verodostojan prikaz ove magične imperije koju su mnogi drugi opisali pre njega, a nisu uspeli da odraze misteriozne tendencije njenih stanovnika. U domenu umetnosti primenjenoj u industriji, načinio je brojne genijalne pronalaske koje je pariska industrija uspešno realizovala. Poliglota i kozer koji nije za poređenje, visoko se kotirao kako u umetničkim, tako i u književnim i mondenskim krugovima. Između ostalog, dodeljene Marije Bašćirceff prince Božidaru iskazano je u portretu koji vredi isto koliko i njeni “Memoari” za razumevanje neumoljivog duha mlade Moskovljanke, čiji su život i delo duboko inspirisali francuski i strani intelektualni svet na samom početku tog veka. Najpoznatiji portretisti su uložili napor da ovekoveče tako izražajan i zanimljiv lik princa Božidara. Muzej u Beogradu koji mora da poseduje posebne sale u znak sećanja na njega, ali i njegovog starijeg brata Aleksu, primiće više remek-dela savremene umetnosti posvećene dvojici braće. Među slavnima kojih više nema, François Coppée, Sully Prud’homme i među mnogim drugima koji su živi, Madame Juliette Adam, Loti, pisci, političari, veliki umetnici, čuvali su nezaboravne uspomene na srpskog princa u dubokoj vezi sa evolucijom predratne francuske misli. Ovaj princ je bio ubeđeni i instinktivni demokrata mnogo pre same pojave tog pojma. Dok su snobovi u njemu videli kraljevog nećaka, ovaj veliki umetnik je s ljubavlju i poštovanjem radio svoj posao. Bilo je to njegovo božanstvo, utoliko više što nije želeo da živi po uzoru na bogate ni da prodaje svoju ličnost prihvatajući zlato neke bogate naslednice. Uporno i teško je slikao kako bi skromno zaradio. Kao umetnik je počeo da radi u ateljeu rezbara Faubourg Saint-Antoine. Izgled ove poznate pariske ličnosti među radnicima u Faubourg-u je izazivao veliku senzaciju. Obožavali su svog princa kolegu koji se jednako isticao svojom dobrotom, koliko i darovima (talentima) koji su težili da obnove industrijsku umetnost. Umetnik je često ručao sa svojim kolegama u poznatim restorančićima, a neretko i na javnim trgovima, sedeći na klupi kraj drugih radnika sa kojima je razmenjivao stavove i govorio o svojim trezvenim ukusima. Pariska elita je bila iznenađena ovim bratstvom klasa koje je realizovano zajedničkim radom! A uveče, nakon dana provedenog u ateljeu, sređivao se i sa ponosom nosio svoju svetsku ulogu. Njegova životna filozofija prezirala je stečena i banalna mišljenja o ljudima i stvarima. Njegov način suđenja događaja je bio prilagođen potrebama njegovog postojanja. Uprkos tragičnoj sudbini koja ga je zadesila, uvek je izgledao zadovoljan. Postojanje dvojice prinčeva bilo je impozantno i na trenutke dirljivo, jer je stariji brat, princ Aleksa, živeo pored njega (princa Božidara) i njihove majke, princeze Sarke. Nasuprot raspadnutom životu “Kraljevića u izgnanstvu” po uzoru na koje je Alphonse Daudet jednom naslikao majstorsko delo, kuća u Avenue du Bois, koja je bila prebivalište starije grane Karađorđevića, bila je poznata i cenjena u Parizu kao rezidencija pravih mudraca koji su znali da pomire svoju veličinu od ranije sa siromaštvom, da ne kažemo mizerijom, koja nije prestajala da ih zatrpava. Dvojica prinčeva su bili dalji unuci poznatog Karađorđa. Njihov deda, princ Aleksa (najstariji Karađorđev sin, 1801–1830, prim. ured.), rođen u Topoli 1801., otišao je u Austriju 1813., odakle se nekoliko godina kasnije preselio u Rusiju. Tamo je primljen u Corps des Pages (vojnu akademiju u Rusiji) pod pokroviteljstvom cara Aleksandra I. Iz braka sa jednom bogatom Rumunkom iz Besarabije (Marija Trokin, prim. ured.) ima sina, jedinca, princa Đorđa, koji se oženio gospođom Skarm, ćerkom čuvenog srpskog brodovlasnika (Miše Anastasiijevića) čije su velikodušne ponude u čast domovine bile čudesne. Princ Đorđe se preselio u Francusku, najpre je živeo u Nici, a zatim u Parizu, gde mu je Sarka rodila dva sina: Aleksu (1858) i Božidara (1861). Da bi se razumela čast i prefinjenost života Karađorđevića, dovoljno je uporediti ih sa predstavnicima druge dinastije – kralja Milana, koji je živeo u istoj Avenue du Bois de Boulogne. Dok su Obrenovići uživali na taj način da ponekad diskredituju prestiž svoje kuće i reputaciju rođene zemlje, prinčevi Aleksa i Božidar su se spremali da svojim časnim i vrednim postojanjem povežu rodnu zemlju sa Francuskom i u njihovom odnosu stvore trajne simpatije. Pariz i Francuska nikako nisu zaboravili herojstvo princa Aleksa koji je sa 50 godina napustio Francusku tokom poslednjeg Balkanskog rata 1912. kako bi se vratio u otadžbinu i borio sa Turcima. Kralj Petar I, rodak princa Aleksa, izgleda da iz neobjašnjivih razloga uopšte nije držao do njegovog učešća u ratu. U Parizu su hteli da vide neku vrstu instinktivne strepnje kod mlađeg ogranka suprotstavljenog na prestolu koji nikako nije želeo da se rođaci vrate u Srbiju, iako je među njima bilo onih kojima bi prema legitimnim principima bilo mesto da vladaju na mestu tadašnjeg kralja. Uostalom, radilo se o nesporazumu, jer ni princ Aleksa ni princ Božidar nikada nisu pokazivali želju da zauzmu mesto njihovom rođaku. Protivnici kralja Petra su se i više navrata obratili Aleksi da bi ga naterali da pokrene otvorenu ili zatvorenu kampanju protiv svog kraljevskog rođaka, ali je sve bezuspešno! Tako lojalna priroda princa Aleksa, kao i njegov žarki patriotizam, branili su mu tu vrstu mutnih ambicija koje su se uvek okretale protiv interesa naroda i njih samih. Bilo je tako i 1917. i 1918. kada je veći broj neprijatelja kralja Petra i princa regenta hteo da povuče princa Aleksu u seriju zavera kovanih protiv suverenosti vladajuće dinastije. Bilo mi je čak dato da prisustvujem tajnim saborima na kojima su svoj svojstven način i najenergičnijim oblicima pokazala duša princa Aleksa oduzimajući svaku nadu učesnicima ovim pokušajima da ga gurnu u tom opasnom i antipatriotskom pravcu. Tokom jedne nezaboravne posete u kojoj mi se pružila mogućnost da u isto vreme susretnem princa regenta Aleksandra iz Srbije, imao sam priliku da mu iznesem privrženost koju mu je odavao njegov kraljevski rodak. Nakon što je učestvovao u bitkama 1912. i 1913., princ Aleksa je znao da se pokaže korisnim i na drugi način za vreme Velikog rata. Bio je na čelu sanitetske službe, pokazao je veliku odanost i istovremenu i inteligenciju. Srbija, koja je bila najviše pogođena među saveznicima, je imala veliku sreću da u njemu pronađe istinskog heroja građanske dužnosti. U Srbiji, tokom tih godina neumornih napora, princ Aleksa je, pored već narušenog zdravlja, dobio bolest koja ga je relativno mladog odnela od brojnih prijatelja koji su mu bili veoma naklonjeni. Dva brata su uvek bila veoma povezana uprkos njihovim različitim karakterima. Dok je princ Aleksa imao sav talenat jednog promišljenog suverena, princ Božidar je postajao sve poznatiji u domenu brojnih literarnih i umetničkih aktivnosti. Ali ga to nije uopšte sprečavalo da sačuva svoju čast. Bilo mu je potrebno da razvije izuzetan tak kao bi doveo u ravnotežu te dve, naizgled nepomirljive, situacije. Bilo je u ostalom nešto u njegovoj fizionomiji, što je podjednako inspirisalo srodnu smernost i radoznalost. “Nije delovao kao čovek od krvi i mesa”, kako je to jednog dana rekao jedan od naših zajedničkih prijatelja, senator Hugues Le Roux, “kao čovek koji ima vene, kojim teče krv, već kao vizantijska slika, jedna sa onih fresaka izduženih likova, bez senzualne realnosti. Njegov lik je bio samo profil, siljata brada sastavljala se od vrha nosa. Oči su mu bile kose, ramena i ruke obešene. Celog svog života je delovao kao razapet Hrist”. Međutim, iza te vidne patnje, sijao je jedan intenzivni život. Oči su mu često sijale jednim jakim sjajem. On je pokazivao do koje mere je izgled ljudskog tela slabo odražavao stanje duha. Njegova strast za lepim, njegova uvek budna misao, bile su svesne situacije pune nevolja kojim ga je sudbina opteretila. Sva dela umetničke duše su reflektovala nešto natprirodno što se nije naročito slagalo sa banalnostima pariskog života. Godinama se u Parizu pričalo o jednoj kostimiranoj večeri koja je bila priređena Gyf-u od strane gospođe Juliette Adam. U određenom trenutku, već podmakloj noći, jedan glas je odzvanjao zidinama D’Abbaye-a. Duboka emocija je zahvatila sve prisutne. Bio je to princ Božidar koji je pevao u pratnji Pierra Loti-a na gitari. Njegov tako melodičan i zanosan glas pričao je o bedi i nevoljama suverena lišenih poseda i trona. Osećaj tuge je zahvatio prisutne koji su frenetično klicali “Bravo!”, primećujući princa koji se smešio kroz suze! Umetničko nasleđe koje nam je ostavio je koliko originalno toliko raznoliko. Njegov umetnički nameštaj, njegovi šeširi, njegove kašike, obučeni kožni predmeti, fantastični vezovi, uprkos njihovoj harmoničnoj lepoti, njegovi okviri od dragog kamenja koji su kasnije toliki draguljari imitirali, pokazali su mnogo puta napredak u našoj industrijskoj umetnosti. Mnogi od ovih predmeta se nalaze u muzejima starog i novog sveta. Bio je neuporediv pevač, jedan od najboljih učenika Faure-a, a bio je takođe i slikar sa neskrivenim talentom. Jedan od učitelja, moj nezaboravni prijatelj Roll, predsednik nacionalnog udruženja likovnih umetnosti mi je jednog dana pričao o njemu kao učeniku koji je mogao da stekne svetsku slavu, da je hteo da istraje u poslu slikara! Ali njegova priroda, tako bogato nadarena, vukla ga je na sve strane. Autor romana i zapaženi novelista, bio je istovremeno cenjen i kao umetnički kritičar, kako u Francuskoj, tako i van nje. Njegovo poznavanje jezika (govorio je desetinu) i stranih zemalja, omogućilo mu je da ima jedno retko i duboko poznavanje inostranih duša. Njegova kritička paleta se našla obogaćena najsupitnijim poređenjima uzetih iz umetnosti i literature svih zemalja. On je tako sarađivao pored Revue des Revues, sa još velikim brojem engleskih, američkih, nemačkih i ruskih časopisa. Neke od njegovih studija zasluživale bi da ponovo budu štampane jer sadrže primedbe koje ostaju i ostaće tačne i istinite. Podsetimo, kao primer, jedne od njegovih studija o dečijim igračkama koja je bila objavljena u jednoj engleskoj reviji. On je tada konstatovao činjenicu koja je ostala neprimećena od strane pedagoga, da je moderna igračka uzrok propasti naše svesti. Ona im daje ljubav na lažan način, “trik”. Lutke koje se nude devojčicama na bolestan način utiču na njihovo ponašanje. Tako dođe dan kada devojčica počinje da liči na lutku, na svom toaletnom stočiću traži proizvode koji njeno lice žene transformišu u odvratnu masku. Princ Božidar mi je jednom dana razvio napredni pedagoški sistem koji bi trebalo da crpi svaki izvor da bi transformisao duše koje su igračkama korenito izmenjene. Život dvojice prinčeva bio je prilično uzoran pored njihove odlične majke koja je uspela da sačuva čast uprkos svim nedaćama koje su je snašle. Princeza Sarka je nešto kraljevsko u svojoj fizionomiji što je opstalo kroz godine koje su je zatrpale. Njen hotel u Avenue du Bois de Boulogne, primao je, pored suverena i članova dinastije, i čuvene pisce, dame, glumice, ali i obične umetnike. Bio je jedan od najzanimljivijih i najtraženijih salona u prestonici. Danas, nakon što je izgubila oba sina, sama i odsečena od sveta, srpska princeza udovica ima samo jedan cilj u životu: da doprinese slavi domovine, bolje upoznajući svet sa gubicima svojih najdražih. Kao dugogodišnji prijatelj dvojice velikih ljudi kojih više nema, jer mi behu jednako dragi, mogao sam samo sa zahvalnošću da dočekam dragocene, neobjavljene rukopise princa Božidara koje mi je njegova majka poverila, da otrgnem iz zaborava sve ono što zaslužuje da ostane u mislima preživelih, vezano za postojanje i nestajanje njena dva naslednika sa slavnim prezimenom Karađorđević. Jean Finot Dodatak: Božidar Karađorđević, izložba povodom dana biblioteke UBSMČitaj dalje: Božidar Karađorđević : Zapisi iz Indije iz 1899 i misterija prvog izdanja