Suvereni Srbije u sećanjima jedne nesuđene kraljice

“Kraljevi i kraljice koje sam poznavala” spada u one, kod nas malo poznate, ili bolje reći potpuno nepoznate publikacije, ali mora se priznati vrlo egzotičnog i primamljivog naslova (“Kings And Queens I Have Known”). Objavljena 1904. godine u Njujorku, nikada više nije doživela novo izdanje. Autor ove na prvi pogled intrigantne knjige sa početa prošlog veka je Elena Vakaresku, tj. Hélèna Vacaresco, kako je na naslovnoj strani potpisana. Helena je rođena u Bukureštu 1864. godine i danas je u vrlo uskim krugovima zapamćena kao rumunsko-francuska književnica plemićkog porekla, dva puta laureat Académie française, i jedina žena koja je vršila dužnost ambasadora u ondašnjoj Ligi naroda. I sa očeve i sa majčine strane vukla je plemenito poreklo od vlaških bojara. Susret koji joj je promenio život bio je onaj sa Elizabetom od Vida (poznatija po književnom pseudonimu Karmen Silva), kraljicom Rumunije. Žena kralja Karola I, koja sa svojim kraljem nije imala muškog potomstva, pozvala ju je u palatu 1888. godine. Sledeće 1889. godine, kraljev sinovac, prestolonaslednik Ferdinand od Hohencolern-Zigmaringen (Ferdinand Rumunski) izrazio je želju da oženi Helenu sa kojom se zbližio (ljubavna afera zapamćena kao Skandal Vakaresku). Ovaj nežni Hohencolern voleo je Elenu Vakaresku, muziku i botaniku. Međutim, prema Ustavu Rumunije iz 1866. godine, prestolonasledniku nije bilo dozvoljeno da se oženi Rumunkom. Rezultat afere je bio da je Elena doživotno prognana, dok je Ferdinand poslat u potragu za novom nevestom, koju je na kraju našao, po odluci svog strica kralja, u liku svoje dalje rođake Marije od Edinburga (Marie von Edinburgh), nama u Srbiji poznatije kao Marija kraljica Rumunije (1914-1927) i majka jugoslovenske kraljice Marije Karađorđević (devojačko Marie von Hohenzollern-Sigmaringen). Skandal Vakaresku Da u to vreme, srpski kralj Aleksandar Obrenović nije bio jedini romantičar i nežna duša, željna pažnje i ljubavi, objašnjava nam Gi Gotje u svojoj knjizi “Orlovi i lavovi”, gde sledećim rečima opisuje “Skandal Vakaresku”: Prestolonaslednik Ferdinand, kome je uskraćivana nežnost, zaljubio se, zapravo, jednogdana u Helenu Vakaresku, devojku iz pratnje kraljice Elizabete. Talentovana književnica koja jepisala na francuskom, i sama laureat Francuske akademije za svoje pesme. imala je lepotu o kojoj sesve do naših dana sporilo, ali stvarnu inteligenciju. Očaran njenim snažnim karakterom, slabašniFerdinand želeo je da se njome oženi, dok je kraljica Elizabeta, nepopravljiva sanjalica, neveštoskrivala svojom blagom zaštitom ovu idilu koja je tek bila na pomolu. Kada je afera stigla do ušijuKarola I, iskrsla je drama. Besan na prestolonaslednikovu sklonost da se zaljubljuje u dvorkinje, ina suprugu koja je sa velikom lakoumnošću potpomagala osećanja dve mlade osobe, kralj je rasturiolepi plan, udaljio Helenu Vakaresku sa dvora, i jadnu Elizabetu poslao u izgnanstvo u Veneciju. Ono što kralj Milan Obrenović nije uspeo, jer je kralj Aleksandar bio neumoljiv, uspeo je rumunski kralj Karol I, da mladom sanjaru, prestolonasledniku Ferdinandu, utera strah u kosti i jednostavno mu jednog dana saopšti ko će biti njegova buduća supruga. O tome Gotje piše sledeće: Upozoren aferom Vakaresku, Karol I je rešio da prestolonaslednika što pre oženi kako bi dinastičkikontinuitet bio obezbeđen jednom vezom dostojnom poštovanja, koja ne bi izazivala smeh Evrope naštetu rumunske monarhije. Obavestio je u poverenju svoga rođaka Vilhelma II, cara Nemačke od1888, i zamolio ga da nađe odgovarajuću partiju za Ferdinanda. Vilhelm II bacio je oko na svoju rođaku, mladu i divnu Mariju iz Velike Britanije, kćerku vojvode od Edinburga, unuku kraljice Viktorije koja ju je nežno zvala “Misi”. Uprkos dogovorenom braku, koji ne mora nužno biti loš, kralj Ferdinand I i kraljica Marija imali su uspešan brak i izrodili šestoro dece. Uspeli su da nakon završetka Prvog svetskog rata ostvare navodni “vekovni san” i povrate “Veliku državu Mihaja Hrabrog”. Mihaj Hrabri ili Mihai Viteazul (potpisivao se kao „Michael Valachiae Transalpinae Woivoda…), bio je vlaški vladar iz 16. veka, u čije vreme su upravo preci Elene Vakaresku po majčinoj liniji (Fălcoianu), bili istaknuta bojarska porodica, dok su po očevoj liniji Vakaresku smatrani jednom od najstarijih bojarskih porodica u Vlaškoj. Međutim, kao što je rečeno, po Ustavu iz 1866. ona nije mogla biti kraljica svoje zemlje, jer je to mesto bilo rezervisano samo za strane princeze i plemkinje. Uprkos tome što nije mogla postati kraljica, što zbog ustava, što zbog protivljenja kralja, ova “rumunska Draga”, iako između nje i Ferdinanada nije postojala ni blizu strasna ljubav kao između nesrećnog srpskog kraljevskog para, je kao dvorska dama kraljice Elizabete imala prilike da upozna mnoge članove evropskih kraljevskih kuća. Suvereni Srbije Memoarska dela i ono što je u njima izneseno, uvek treba konzumirati sa određenom dozom sumnje, preispitivati pročitano i upoređivati sa drugim izvorima, kako bi se došlo do što istinitijeg prikaza. Pored toga što se u memoarima uglavnom radi o subjektivnom doživljaju pisca, koji je po pravilu vrlo često obojen izvesnim predrasudama ili emocijama, sećanja su vrlo varljiva, posebno ako su stavljena na papir nekoliko godina ili decenija nakon događaja o kojem se piše. Ne treba odbaciti ni određene interese koji se kratkoročno ili dugoročno ostvaruju putem ovakvih knjiga. Lično sam uvek bio nepoverljiv prema memoarima u kojima je od reči do reči navedena konverzacija dve osobe, jer smatram skoro pa nemogućim da treća osoba zapamti i nakon nekoliko godina zapiše tačan sadržaj i redosled razgovora kojem je prisustvovala. Poglavlje knjige “Kraljevi i kraljice koje sam poznavala” u kojem dvorska dama Vakaresku opisuje svoja sećanja na susrete sa srpskim vladarima, nosi naslov “Suvereni Srbije” i počinje utiscima o Majskom prevratu i poslednjim Obrenovićima. Ovom prilikom se zahvaljujem na pomoći Dejanu Vukeliću, kao i Ivanu Radosavljeviću koji mi je ustupio prevod pomenutog poglavlja na srpski jezik. Majski prevrat “Jezivi odsjaj tragedije i krvi sad pada na njihovu uspomenu, a s vremenom ne samo što neće potonuti u zaborav, koji bi ih možda progutao da su umrli prirodnom i mirnom smrću, nego će se pridružiti onim žrtvama kobi čije su priče među najuzbudljivijima u istoriji ili književnosti. Zauzeće mesto pored Magbeta za onom jezovitom trpezom, pored Hamleta na terasi Elsinora, pored Ričarda Trećeg na glavnom bojnom polju, uz Edipa, Jokastu i Hekubu, na vrhuncima užasne sudbine – toliko užasne da će sve njihove greške biti izbrisane silinom njihovih patnji i strahotom poslednjih časaka koje su proveli na ovoj zemlji.” Kapetan Miloš Obrenović i Marija Katardži Otac kralja Milana bio je oficir u rumunskoj vojsci – visok, zgodan, razmetljiv, ljubazan i dobrodušan čovek, koji nije bio posebno bogat, niti je ikad sanjao da će mu sin jednog dana postati kralj, jer se uvek smatralo da će Mihailo, njegov brat od strica, imati naslednika. Za to vreme, kapetan Miloš Obrenović, konjički oficir u rumunskoj vojsci, oženio se jednom od najlepših žena koje su ikad postojale – gospođicom Marijom Katarži. Marija Katarži poticala je iz dobre, mada nikad slavne niti naročito stare rumunske porodice. Predstavljala je najfiniji tip moldavske lepote, a klasičnu čistotu njenih crta, čudesnu boju i izražajnost njenih velikih, zelenih očiju, graciozni nagib malene glave i blagost u ophođenju još uvek u razgovorima pominju oni njeni još uvek živi savremenici koji su je poznavali. Kralj Milan Obrenović Sticajem okolnosti, u najranijem detinjstvu ime kralja Milana čula sam toliko često da mi je postao sasvim poznat mnogo pre nego što sam ga upoznala. Imali smo istu guvernantu. Naša učiteljica, Škotlanđanka, gospođica Alen, mnogo godina pre nego što je došla kod nas nadgledala je njegovo obrazovanje, u Rumuniji, u kući njegove majke i bake. Stoga smo svakodnevno slušali priče o njegovoj živahnoj prirodi i neobuzdanom ponašanju, o dobrom i plemenitom srcu, a zidovi naše učionice bili su prekriveni portretima kneza Milana u prvom dečačkom odelu, osmogodišnjeg kralja Milana u dubokim čizmama, kralja Milana u srpskoj narodnoj nošnji i, konačno, u uniformi srpskog generala. Bio je pronicljiv, zgodan i pametan, ali izuzetno mnogo razmažen; pored toga, vrlo je dobro znao da njegova sudbina neće biti slična sudbinama njegovih rođaka. Jednog dana šetale smo ulicama Bukurešta, gospođica Alen i ja. Tada sam imala oko trinaest godina, bila sam stidljiva devojčica na pragu adolescencije, i ništa mi nije značilo to što je nekadašnji đak moje guvernante tada bio u poseti našoj zemlji i kralju; iznenada, pažnju su nam privukli jurnjava dugačkog niza kočija, topot kopita i mnogobrojna pratnja koju su činili konjanici u blistavoj opremi . Nalazili smo se ispred dvora i, kao što je uobičajeno u takvim prilikama, gomila radoznalaca okupila se da vidi ulazak kraljevskog gosta. Kočija kralja Milana zaustavila se ispred stepeništa i izgledalo je da će odmah ući u dvor, kad li se iznenada okrenuo, odgurnuo u stranu grupu oficira okupljenu oko njega, uputio se k nama, naklonio i rekao: „Zar vi niste gospođica Alen? Siguran sam da jeste, ne mogu zaboraviti vaše lice čak ni posle toliko godina. Nikad vas nisam zaboravio, i pamtim kako ste me vodili u šumu Baneasa, a ja sam vam se držao za skut, jer su mi bili ispričali strašne priče o vukovima, te sam se mnogo plašio da će doći vuk i skočiti na mene.“ Kralj Milan bio je visok, kršan, imao je široka ramena, dok je govorio njegovo mlado lice se zarumenelo, a između rečenica je grizao usne i nastavljao bezmalo i ne čekajući odgovor. Na lice mu je padala blaga senka belog pera s visoke vojne kacige – iz očiju su mu izbijali veselje, dobro raspoloženje i sreća. Tada sam ga prvi put videla; a kasnije, slušajući priče o njegovoj munjevitoj karijeri, o nepromišljenim postupcima, o sve većoj surovosti i ljubavi k novcu, uvek sam ga se sećala onako kako sam ga videla tog dana, u jednom od onih spontanih činova ljubaznosti i dobrote koji pridaju više sjaja životu jednog monarha od drugih, briljantnijih dela. Drugi put sam srela oca kralja Aleksandra u Karlsbadu, godinu dana pre njegove smrti. Toliko čari i mladalačke radosti je bilo nestalo s njegovog lica i iz držanja da ga nikako ne bih ni prepoznala da mi nisu roditelji, s kojima se dobro poznavao, i koji su mi često govorili o njegovom šarmu i uglađenosti, skrenuli pažnju na njegovu još uvek krepku figuru, dok je hodao prema nama između drveća u parku, gde smo sedeli, pijući popodnevnu kafu s mlekom, kao što je običaj u Češkoj. Prišao nam je i nenametljivo, uz smešak, odmah zamolio da ga upoznaju sa mnom. Započeo je razgovor o književnosti i slikarstvu, iz kog sam ubrzo zaključila da je kralj veliki poznavalac knjiga, naročito poezije, ali smo ubrzo okrenuli na prešnije teme u vezi s politikom u njegovoj i našoj zemlji, a na kraju smo govorili o jednoličnosti kraljevskog života. Nasmejavši se kratko i ironično, pomenuo je sve one varke i trikove koji prate taj položaj, rekavši: „Ne možete ni da zamislite koliko uživam u potpunoj slobodi. Oduvek sam sanjao o tome da živim nezavisno, a imam dovoljno rumunske krvi u venama da čak zažalim što nisam u mogućnosti da živim u veselom, živahnom Bukureštu i da jurim kroz gužvu njegovih ulica brzinom kojom me ponesu vaši izvanredni konji. Nikad se neću osloboditi nevolje i nerviranja koje čovek mora trpeti usled povezanosti s prestolom, čak ni sada, kad sam uspeo da se otresem svog položaja. Za presto ću uvek biti vezan zbog Saše – mislim na svog sina, kralja.“ Glas mu je omeknuo, a u lepim očima zaiskrio nežan sjaj. „On je pametan dečko, ali je u mentalnom smislu kratkovid skoro koliko i u materijalnom – a bezmalo je slep, znate. Nosi najjače naočare koje možete zamisliti. Isuviše je dobar – voli da veruje ljudima – ne podnosi nepoverenje, za razliku od mene; a u našem srpskom kraljevstvu ne verujem nikom ko mi je jednom prešao preko praga, ma da mi je i najbolji prijatelj. Osim toga, Saša je podizan na tako neobičan način; s jedne strane su ga toliko razmazili, a s druge strane je trpeo vrlo grub odnos. Donekle mu je teško palo to što je najpre lišen majke, pa onda i mene – un orphélin artificiel (na silu siroče), tako ga ponekad zovem, jadno dete. Ali narod ga baš voli. Rastao im je pred očima, gledali su kako svaki dan postaje sve sličniji njima, a sve različitiji od mene. Pih! Kakav bi mu život bio kad bi znao, kao što ja znam, da čovek mnoge noći mora da probdi kujući planove i raspetljavajući intrige!“ Na nekoliko sekundi, dobroćudni osmeh kralja Milana je nestao, pogled mu je postao oštar, a oko usta su mu se urezale linije ogorčenja i tvrde odlučnosti. Ali uskoro mu se povratio osmeh i razgovor je potekao drugim pravcem. Cele večeri nisam uspela progovoriti ni o čemu drugom osim o šarmu i lepoj erudiciji bivšeg kralja, te su opet sasvim nestale sve one pogane priče i bujica ogovaranja i olajavanja koja bi potekla u mom prisustvu pri svakom pomenu njegovog imena. Narednog dana, dok sam sedela u hotelskom vrtu, primetila sam njegovu visoku priliku između drveća, nedaleko od klupe na kojoj sam sedela. Pošto je poslao svoju vizitkartu u hotel, kralj Milan je seo nedaleko od mene. Nije me primetio, sve vreme utonuo u sanjarenje – jedno od onih tužnih raspoloženja koja često obuzmu ljudska bića kad im jedino društvo pravi sopstvena duša. Očigledno ga je spopalo osećanje potištenosti. Pustio je da mu iz opuštene ruke na pošljunčanu stazu padne debeo štap za hodanje. Skinuo je šešir širokog oboda, a na čelu mu se ukazalo toliko nakupljene tuge da me je nesvesno obuzelo osećanje sažaljenja, te sam sedela što sam mirnije mogla, da ne uznemirim tog brigama obuzetog čoveka utonulog u sanjarenje. Možda su u tom času neko predosećanje, nekakav strah za budućnost njegovog voljenog sina Saše, usamljenog mladog kralja, koji je bio u Beogradu, daleko od oca i majke, obuzeli tog snažnog čoveka, koji je toliko voleo uživanja, terevenke i novac; možda se na njega spustila senka njegovog sopstvenog kraja koji se približavao. Kraljica Natalija Obrenović Što se tiče mog prvog susreta s kraljicom Natalijom, on se odigrao vrlo brzo posle njenog razvoda, kad je došla u posetu našem dvoru. Svi smo otišli na stanicu da vidimo njen dolazak, jer nam je bila utoliko zanimljivija i privlačnija što nije pripadala kraljevskoj porodici, kao i zato što je po majčinoj liniji bila u rodu s velikim brojem rumunskih porodica. Rođaci njenog muža nikad nisu posebno lepo govorili o njoj, pa smo kasnije i sami počeli da je smatramo najobičnijom skorojevićkom, koja se uvek trudila da svakoga ubedi da joj je visoki položaj donela plemenitost roda, a ne lepota i dobra sreća. Tu odbačenu kraljicu posmatrali smo više s radoznalošću nego sa sažaljenjem, zbog govorkanja o njenim ambicioznim planovima, o želji da navede Srbe na to da omrznu svog kralja i da, na kraju, zauzme njegovo mesto na prestolu, a takođe i zbog zlobnih anegdota o njenim pretenzijama, koje su se širile poput šumskog požara. Podršku joj je davao jedino naš kralj, i uvek je pominjao veliki takt i uslužnost s kojima ga je dočekala u Beogradu. Mada je ostavljala utisak krupne i teške žene, u tom času je bila slika i prilika gorde lepote i zdravlja. Međutim, u svakom njenom koraku i pokretu čak i ne naročito pažljiv posmatrač mogao je primetiti jedinstvenu mešavinu straha i odlučnosti, bojazan da ne izgubi ni atom dostojanstva, ali i brižno staranje da ostavi utisak potpune opuštenosti; užasno se naprezala da pronađe tačnu meru nadmenosti i prisnosti koja se traži u kraljičinom ponašanju, i bilo je očigledno da je stalno prožima ista misao: „Ja sam kraljica; moram postupati, osećati i govoriti kao kraljica.“ Nosila je haljinu od crnog satena, bogato ukrašenu zvezdama i biserima. Na ramena su joj padali talasi divne crne kose, koja joj je obuhvatala čak i vrat pri svakom pokretu. Njen ten, svetao ali rumen, jedan od najlepših koje sam ikad videla, davao joj je izgled jedrog planinskog božanstva, vile sačinjene od tvari manje eterične nego što to obično zamišljamo kad je reč o vilama. Biće koje nastanjuje zemlju oblaka i oluja nužno mora predstavljati snagu i smelost: tako je kraljica Natalija odavala utisak nekakve divlje boginje stenja i pustopoljina. Međutim, onaj tajanstveni sastojak koji obezbeđuje obrazovanje i, možda, nasleđe – ono je ne sais quoi kojim se odlikuju kraljice i vojvotkinje i one malobrojne srećnice koje jesu kraljice iako nikad nisu prišle ni blizu prestola, i jesu vojvotkinje iako nikad nisu ponele plemićku krunu – nije bio prisutan da ovoj balkanskoj lepotici podari osoben tip veličanstvenosti usred nesrećne sudbine. Ne mogu da se ne setim onog što je rekao jedan veliki pisac: „Nesrećna žena treba da ima veliku inteligenciju da bi svoju nesreću mogla nositi kao dijademu, a svoje suze kao krunu.“ A tu vrstu inteligencije kraljica Natalija nikada nije posedovala, mada je besprekorno čestita i srce joj je nežno. Kada je, na primer, ušla u veliki salon u zamku Peleš blizu grada Sinaje, idući pored naše kraljice Karmen Silve, mogla se videti ogromna razlika. Naša kraljica, od detinjstva naviknuta na ulogu javne ličnosti, igrala ju je bez ikakvog napora i uvek je uspevala da potisne sopstvenu ličnost u želji da izmami dušu i misli onih s kojima razgovara. Kraljica Natalija govorila je isključivo o sebi, o svojim idejama o Srbiji, o njenom stanovništvu, o vojsci, o suverenima koje je upoznala; tokom tih sati provedenih u razgovoru sagledali smo upadljivu, strašnu grešku koja je obeležila čitav njen život – grešku koja nam je odmah pomogla da razumemo zašto su se njene izvanredne osobine, čistota i dobre namere pokazale beskorisnim. Za razliku od svih drugih kraljica, kraljica Natalija je insistirala na tome da njene privatne stvari, njene svađe s mužem, njeno nezadovoljstvo što je ostavljena zbog druge žene, budu razmatrane kao da su državni poslovi. Posle zvaničnog ručka obe kraljice povukle su se u Istočnjačku sobu u zamku, gde su me pozvale da im se pridružim. Odaja je bila ispunjena mirisom cveća, koji je prizivao zvuk planinske bujice u tu zagušljivu atmosferu. Vrata smo ostavili otvorenim, a bleštavo svetlo palilo je pravu vatru zlatnim zracima koji su se odbijali od zidova, presvučenih bogato izvezenom svilom, dok su oko stolica sevale zlatne i srebrne strelice. Kraljica Natalija u crnoj haljini činila je kontrast tom luksuzu i azijatskoj raskoši. Milo lice Karmen Silve i njena nežna, bela rumunska nošnja delovali su kao pahulja beline koja je sa zapadnog neba pala u sobu dostojnu snova o arabijskim noćima. Kraljica Natalija nervozno se poigravala...