Gustav Le Bon: Verovanja i mišljenja

Gustav Le Bon “Verovanja i mišljenja”, ćirilično izdanje objavljeno 1920. godine u Zagrebu, u izdanju Knjižare Ćelap i Popovac. Knjigu je sa francuskog preveo Blagoje D. Marković. Gustav Le Bon u Verovanjima i mišljenjima ne pokušava da popravi svet niti da ga učini racionalnijim. On samo opisuje kako ljudi zaista misle i veruju, bez obzira na to da li nam se to sviđa. Polazna tačka je jednostavna i neugodna: ljudi ne žive po znanju, nego po verovanjima. Le Bon pravi jasnu razliku između tri stvari koje se često mešaju. Znanje je ono što se proverava iskustvom i eksperimentom. Ono se sporo menja i ima ograničen uticaj na ponašanje masa. Mišljenje je nestabilno, lako promenljivo i zavisno od trenutnih uticaja. Ono nema dubinu ni trajnost. Verovanje je nešto sasvim drugo. Ono ne nastaje razmišljanjem. Ono se prihvata emotivno i opstaje nezavisno od dokaza. Verovanje je najotporniji oblik uverenja koji čovek ima. Le Bon jasno kaže:“čovek ne napušta verovanje kada se ono pobije, već tek kada ono izgubi snagu ili kada ga zameni drugo verovanje.” Verovanja, po Le Bonu, ne nastaju razumom. Njihovi izvori su: Razum dolazi tek posle, da opravda ono što je već prihvaćeno. Zbog toga činjenice, ma koliko bile tačne, imaju slab uticaj na duboka uverenja. Jedna od osnovnih tvrdnji knjige jeste da se verovanja ne mogu uništiti argumentima. Ona ne nestaju dokazivanjem njihove netačnosti. Verovanja nestaju samo: Le Bon pokazuje da se kroz istoriju menja predmet verovanja, ali ne i potreba za njim. Oblik ostaje isti, samo se ime menja. Le Bon primećuje da ljudi mogu istovremeno prihvatati protivrečne ideje bez unutrašnjeg konflikta. Logička doslednost nije uslov za verovanje. Razum ne odlučuje u šta će čovek verovati. Njegova uloga je da naknadno opravda već postojeće uverenje. Knjiga ne pravi razliku u psihološkom smislu između masa i obrazovanih slojeva. Obrazovanje ne oslobađa čoveka od verovanja. Razlika je samo u jeziku: obrazovani koriste složenije pojmove i objašnjenja, ali mehanizam verovanja ostaje isti. Le Bon pokazuje da političke i društvene ideje ne pobeđuju zato što su tačne, već zato što uspevaju da pobude verovanje. Narodi ne slede apstraktne istine, nego slike, parole i predstave koje deluju na emocije. Zakoni i programi imaju manju snagu od simbola. U Verovanjima i mišljenjima nema saveta i nema rešenja. Le Bon ne nudi izlaz. Njegov zaključak je miran i nemilosrdan:razvoj znanja ne menja ljudsku prirodu, a razum nikada ne preuzima potpunu vlast nad verovanjima. Civilizacije opstaju ili propadaju u skladu sa verovanjima koja prihvate, a ne u skladu sa činjenicama koje poseduju.