Teodora vizantijska carica

Teodora, vizantijska carica. Izvod iz knjige: Vizantiske slike, autor Šarl Dil . Prvi put objavljena na srpskom jeziku u Beogradu 1927. godine u izdanju Srpske književne zadruge. Teodora (oko 497 – 548) bila je supruga istočnorimskog (vizantijskog) cara Justinijana I i njegova najbliža savetnica i saradnica preko dvadeset godina. Ipak, zahvaljujući Prokopijevoj „Tajnoj istoriji“ Teodora je prevashodno ostala upamćena kao kurtizana koja se uznela do carskog trona. Ilustracija u zaglavlju prikazuje Caricu Teodoru sa njenom svitom, predstavljene na mozaiku u crkvi San Vitale u Raveni (547. g.). Sledi izvod o carici Teodori iz dela “Vizantiske slike”. Sudbina Teodore, carice vizantiske, koja se iz kulisa Hipodroma popela na presto Cezara, imala je od vajkada preimućstvo da izaziva radoznalost i da draži maštu. Za njenog života, njena izvanredna sreća toliko je začudila savremenike, da su carigradski besposličari, da bi je objasnili, pronalazili najneverovatnije priče, svu onu masu spletaka koje je Prokopije, u svojoj Tajnoj Istoriji, brižljivo pokupio za potomstvo. Posle njene smrti, legenda je se dočepala još više; narodi Istoka i Zapada, Sirjani, Vizantinci i Sloveni nadmetali su se ko će više da ulepša romantičnim pojedinostima njenu romantičnu sudbinu; i zahvaljujući toj hučnoj slavi, čak u naše doba, jedina među tolikim caricama koje su se izređale na prestolu Vizantije, Teodora ostaje poznata i gotovo popularna. Da li pri svem tom znači da mi sasvim tačno znamo kakva je bila ta čuvena carica, u kojoj toliki ljudi vide samo jednu slavnu pustolovku? Nisam u to sasvim siguran. Dosad se većina onih koji bi se latili da je naslikaju služili poglavito, i gotovo isključivo, anegdotama koje je izneo Prokopije. Ja sam svakojako vrlo daleko od toga da odreknem svaku vrednost tome dokumentu, i čak rado verujem da bi se mogle, kad bi se on pažljivo proučavao, izdvojiti, potpunije nego što se to do sada činilo, izvesne crte Teodorine psihologije za vreme njene burne mladosti. Ali ipak, treba imati na umu da postoje i drugi podaci, pored Tajne Istorije. Nađeni su, naročito poslednjih godina, i drugi dokumenti koji dopuštaju da se potpunije ocrta figura slavne vladarke. Životi blaženih istočnjaka, koje je oko sredine VI veka ispričao jedan od bliskih caričinih prijatelja, vladika Jovan Efeski, neizdati odlomci velike Sveštene Istorije koju je sastavio isti pisac, bezimena hronika objavljena pod imenom Zaharija iz Mitilene, druga dela, i isto tako savremena, kao biografije patrijarha Severa i Jakova Varadeja, apostola monofizita, izdata su ili prevedena prema siriskim rukopisima, gde su spavala zaboravljena, i dosta čudnovato osvetljuju ulogu koju je Teodora igrala, u veri i u politici. Tu se mogu pridružiti i drugi pisci, ranije poznati ali dosta retko razgledani, kao Jovan Lidus, ili novi odlomci Malale, da i ne govorimo o carskim Novelama, čija je zamorna opširnost, pri svem tom tako puna podataka, odbila mnogu hrabrost, i o samom Prokopiju, koji je, srećom po nas, ostavio i druga dela pored Tajne Istorije. I iz svega toga, ako se čovek potrudi da pažljivo čita, izdvajaju se izvesne činjenice, koje pokazuju ličnosti iz Justinijanovog veka možda u malo drukčijoj svetlosti nego što je ona u kojoj nam se obično predstavljaju. I Oko prvih godina VI veka, Teodora, mimičarka, i igračica, ispunjavala je Carigrad svojom hučnom slavom. Odakle je izišla, ne zna se tačno. Među poznijim hroničarima, jedni vele da se rodila u Kipru, strasnoj i žarkoj zemlji Afrodite; drugi, sa više verovatvosti, daju joj Siriju za otadžbinu. Ma kako bilo, ona je još kao dete došla sa svojima u Vizantiju, i u toj uzrujanoj i pokvarenoj prestonici, ona je rasla i vaspitala se. Iz koje porodice vodi poreklo, ne zna se mnogo bolje. Legenda, iz neke vrste poštovanja spram carskog dostojanstva do koga se ona uzdigla, stvorila joj je docnije slavan rodoslov, ili bar pristojan, i dala joj za oca jednog uvaženog i dobromislenog senatora. U istini, njeno rođenje izgleda da je bilo mnogo skromnije. Njen otac, ako je verovati Tajnoj Istoriji, bio je jedan siromah čovek po imenu Akacije, koji je po zanimanju bio čuvar medveda u amfiteatru; mati joj je bila ne baš stroga žena, kao što ih se mnogo nalazilo u tom dosta izmešanom svetu cirkuskih kulisa. Iz te mešavine veštaka, rodiše se tri kćeri: druga, buduća carica, dođe na svet verovatno oko 500. godine. Teodora je rano došla u dodir sa tim narodom koji će ona docnije očaravati kao umetnica, pre nego što bude njim vladala kao carica. Akacije je bio umro, ostavivši u velikoj bedi svoju udovicu i tri kćeri. Da bi zadržala mesto pokojnikovo, jedini prihod porodice, mati nije videla drugoga načina nego da uzme drugog čoveka koji će, nasledivši mesto čuvara medveda, voditi ujedno brigu o porodici i o životinjama. Ali da bi predračun ispao za rukom, bio je potreban pristanak Asterija, glavnog reditelja zelene stranke, a Asterije je bio dobio novaca da bude na strani drugoga kandidata. Da bi pobedila tu zlu volju, Teodorina mati namisli da pridobije narod za svoju stvar, i jednoga dana kad je gomila bila sakupljena u cirkusu ona se pojavi na areni, pustivši ispred sebe svoje tri devojčice, sa vencima na glavi, koje su preklinjući pružale gomili svoje ručice. Zeleni su se samo smejali toj dirljivoj prošnji; na sreću, druga stranka cirkusa, plavi, uvek gotova da napakosti svojim protivnicima, pohita da ispuni molbu koju su ovi odbijali i da dodeli porodici Akacijevoj mesto slično onome što ga je bila izgubila. Nikad Teodora nije mogla da zaboravi uvredljivu ravnodušnost s kojom su zeleni primili njene molbe, i od tog trenutka primećuje se kod deteta ona crta karaktera koja se tako jako ističe kod žene, zlopamćenje i neumoljiva želja za osvetom. Tako je Teodora rasla, u dosta sumnjivom svetu koji je posećivao kulise Hipodroma, i sasvim prirodno, tu se spremila za svoju buduću sudbinu.. Najstarija njena sestra imala je uspeha u pozorištu. Teodora pođe njenim putem. Rano je počela izlaziti sa svojom velikom sestrom na daske, igrajući pored nje uloge male sobarice; naročito ju je pratila na svetske skupove i poznala, u mešavini predsoblja, mnogo nečistih dodira nepristojne blizine. Zatim se i sama popela na pozornicu; ali ona nije htela, kao tolike druge, da bude sviračica na flauti, pevačica ili igračica; više je volela da predstavlja u živim slikama, gde je mogla bez velova da izlaže svoju lepotu na koju je bila vrlo gorda, i u pantominama, gde su njena živost i komični žar nalazili prilike da se slobodno ispolje. Ona je zaista bila lepa, dosta mala rastom, ali izvanredno ljupka; i njeno prijatno lice, tamne, malo blede boje, osvetljavale su velike oči, pune izraza, života i vatre. Od te svemoćne draži malo šta ostaje u zvaničnom portretu koji se vidi u Svetom Vitalu u Raveni. Pod teškim carskim plaštom, stas izgleda krući i viši; pod krunom koja sakriva čelo, sitno, nežno lice sa malo smršalim ovalom, pravim i tankim nosem, ima neku svečanu, gotovo setnu ozbiljnost. Samo se jedna crta održala na tom potamnelom liku: to su, pod tamnom prugom obrva koje su sastavljene, lepe crne oči o kojima govori Prokopije, koje još osvetljavaju i izgleda jedu lice. Ali Teodora je imala i drugo osim svoje lepote. Ona je bila umna, duhovita, zabavna: imala; je komedijaškog žara koji je rado trošila na račun, glumica koje su igrale s njom, šaljiv i smešan duh, kojim je neodoljivo privezivala za sebe i najprevrtljivije svoje obožavaoce. Nije uvek bila dobra, i njena podrugljiva priroda nije uzmicala pred grubom rečju, ako je ona mogla da nasmeje; ali, je takođe umela, kad je htela da se dopadne, da razvije neodoljivu zavodničku moć. Uz to, smela, preduzimljiva,bestidna, ona nije čekala da poklonici sami dođu njoj, nego je, da bi ih izazvala i ohrabrila, upotrebljavala živu i veselu drskost; i kako je, jednom rečju imala malo moralnoga osećanja — uostalom slabo se vidi gde bi ga stekla — a iznad svega redak i neumoran ljubavnički temperament, iz svih tih razloga, ona je brzo uspela i na drugom mestu, ne samo u pozorištu. Na jednom položaju koji ne pretpostavlja po svaku cenu vrlinu, ona je zabavljala, očaravala i sablažnjavala Carigrad. Na pozornici, ona se odvažila na najsmelija izlaganja, najnepristojnije prizore. U varoši, ubrzo postade slavna po ludostima na njenim večerama, drskosti razgovora i množini ljubaznika. Ali naročito, takvim životom, uskoro postade tako ozloglašena, da su se pošteni ljudi, kad bi je sreli na ulici, uklanjali od toga nečistog dodira, i da se sam njen susret smatrao kao rđav predznak. Ona još nije imala dvadeset godina. U to vreme, nje iznenada nestade. Imala je za ljubaznika jednog Sirjanina po imenu Hecebola, koji je bio dobio mesto kod vlade u Pentapolu u Africi: Teodora se reši da ga prati u njegovu udaljenu provinciju. Na nesreću, roman je malo trajao: grubo, ne zna se zašto, Hecebol otera Teodoru, i bez novaca, nemajući ni što je najpotrebnije, nesrećnica je morala neko vreme, kažu, da vuče svoju bedu po celom Istoku. Onda ode u Aleksandriju; i taj dosta dugi boravak imao je uticaja na njen život. Egipatska prestonica zaista nije bila samo trgovačka varoš, gospodski i bogati grad, lak i pokvaren, izabrana zemlja slavnih bludnica. Od IV veka, ona je takođe bila jedna od prestonica hrišćanstva. Nigde verske borbe nisu bile oštrije, teološke prepirke utančanije i vatrenije, fanatizam više izazivan: nigde, isto tako, sećanje na velike osnivače usamljeničkog života nije proizvelo bogatije cvetanje manastira, mističara i asketa. Neposredna okolina Aleksandrije bila je naseljena manastirima. Libiska pustinja bila je tako puna pustinjaka da je zasluživala da se nazove »pustinja svetitelja«. U moralnoj bedi u kojoj se nalazila, Teodora nije ostala neosetljiva spram uticaja sredine u koju su je bacili događaji. Ona se približi tim svetim ljudima, patrijarhu Timotiju, Severu Antiohiskom, čije su se propovedi rado obraćale ženama, i može se pitati, bez bojazni da će izgledati neverovatno, da li se, blagodareći njima, bludnica kajući se nije preporodila, makar trenutno, za jedan više hrišćanski i čistiji život. Kad se vratila u Carigrad, bila je pametnija, sazrela, umorna od bludećeg života i ludih pustolovina; ona se trudila, iskreno ili ne, da živi najpovučenijim i najčednijim životom. Jedno predanje priča da je stanovala, ispravna i uzdržana, u jednoj skromnoj kućici, čuvajući sobu i predući vunu, kao matrone starog dobrog rimskog vremena. Tu je srela Justinijana. Šta je ona radila da zavede i zadrži ovoga čoveka koji nije više bio mlad — imao je blizu četrdeset godina — toga političara koji je imao položaj čije je dostojanstvo trebalo da čuva, budućnost koju on nije smeo izlagati opasnosti? Ne zna se. Prokopije govori o mađijama i ljubavnim napitcima: to bi zaista bilo suviše zaplitati stvarii suviše zaboravljati tu gipku i odrešitu pamet, tu laku ljupkost, tu duhovitu narav, čime je Teodora zadržala toliko obožavalaca, a naročito taj bistri i nepokolebljivi duh, kojim je morala jako delovati na slabu i nerešljivu dušu svoga ljubaznika. U svakom slučaju, carević je bio sasvim osvojen. Ludo zaljubljen, on ništa od zahteva svoje milosnice nije odbijao. Ona je volela novac: on ju je obasuo bogatstvom. Ona je bila lakoma na počasti i poštovanja: on joj je izradio, koristeći se slabošću cara, svoga strica, visoko dostojanstvo patricijke. Ona je bila slavoljubiva, željna da ima. upliva: on pusti da ga ona vodi svojim savetima, i postade poslušni sluga njenih simpatija i mržnji. Uskoro dođe dotle da je po svaku cenu hteo da se njome oženi. Dobri car Justin, malo vodeći računa o plemićskim krugovima, izgleda da se nije ustezao da dâ pristanak svome dragom sinovcu. S druge strane, i otkuda se moglo najmanje očekivati, došle su smetnje Justinijanovim namerama. U njenom grubom zdravom razumu seljanke, caricu Eufimiju vređalo je da vidi kako je jedna Teodora određena da je nasledi; i pored njene ljubavi spram svoga nećaka, pored njene obične gotovosti da mu sve učini po volji, o toj stvari ona ne htede ni da čuje. Na veliku sreću Eufimija umre u zgodan čas, 523. g. Od tada se sve lako udesilo. Zakon je zabranjivao senatorima i velikodostojnicima da uzimaju žene niskoga položaja, krčmarice, glumice, ili bludnice: da bi učinio po volji Justinijanu, Justin ukide taj zakon. On učini još i više. Kad je, u aprilu 527. g. zvanično pridružio svoga sinovca carstvu, Teodora se zajedno sa svojim mužem uzdigla i delila njegov triumf. S njime je, na dan Uskrsa, u Svetoj Sofiji, koja je blještala od svetlosti voštanica, svečano krunisana; zatim, po običaju vizantiskih carica, došla je da primi pozdrave naroda u onaj Hipodrom koji je video njene početke. Njen je san bio ostvaren. II Takva je istorija mladosti Teodorine, takvu je bar ispričao Prokopije; i od pre dva veka od prilike, otkad je nađen rukopis Tajne Istorije, ta dosta sablažnjiva priča naišla je na gotovo sveopšte verovanje. Da li to ipak znači da je treba potpuno primiti? Pamflet nije istorija, i čovek ima prava da se pita čega ima istinitog u tim čudnim događajima. »Tako neverovatne stvari«, izjavio je nekada Gibon, »nikad se ne izmišljaju! Mora dakle da su istinite.« Ovih poslednjih godina, naprotiv, pametni ljudi su više puta odricali veru ovom jedinom svedoku, Prokopiju, i moglo se vrlo ozbiljno govoriti o »legendi o Teodori«. Iako neću da ponovo ulazim u tu prepirku, iako ne odričem vrednost nekima od tih zameraka, ipak bih smatrao za nerazumno hteti načiniti suviše čistom onu koju je Tajna Istorija tako sramno ocrnila. Nezgodno je što je Jovan, vladika efeski, koji se približio Teodori i vrlo je dobro poznao, propustio, iz poštovanja prema silnima ovoga sveta, da nam opširno iznese uvrede kojima su pobožni monasi, ljudi grubo otvoreni, mnogo puta obasipali caricu, kako nam on kaže: sigurno je bar da su među savremenicima i drugi osim Prokopija nalazili u čemu da je pokude, i da su ljudi iz carske okoline, sekretar Prisk, prefekt Jovan Kapadokiski, znali njena slaba mesta kuda su je mogli udarati. Ne znam da li je zaista u mladosti imala sina kojeg joj pridaje Prokopije, i čije joj je rođenje, izgleda, vrlo nezgodno palo: izvesno je, u svakom slučaju, da je imala jednu kćer, i koja neosporno nije bila od Justinijana, ma da uostalom ta uspomena na jednu malo mutnu prošlost nije mnogo smetala carici, ni dosađivala caru, ako je suditi po uspesima koje je na dvoru imao sin te kćeri. Najzad, izvesne crte Teodorine psihologije, briga koju je vodila o sirotim devojkama, koje je u njenoj prestonici više upropašćavala nužda nego porok, mere koje je preduzimala da spase ove nesrećnice i da ih oslobodi, kako veli jedan tadašnji pisac, »jarma njihovôga sramnog ropstva«, malo prezriva surovost koju je uvek pokazivala spram ljudi, dosta se dobro slažu sa onim što se priča o njenoj mladosti. A ako se primi sve ovo, što je neosporno, zar se ne treba rešiti da se ne odbaci ukupno sve ono što nam je Tajna Istorija ispričala? Ali da li zato treba verovati da su Teodorine pustolovine tako sablažnjivo odjekivale kao što im pripisuje Prokopije, da je ona zaista bila, kako nam je on pokazuje, veličanstvena bludnica, pravi anđeo zla, koji je, đavoljom voljom, šetao po zemlji svoju bestidnost? Ne treba gubiti iz vida da Prokopije rado pridaje ljudima koje izvodi na pozornicu neku, gotovo epsku, veličinu izopačenosti, i mada je svakako teško hteti odrediti dokle je Teodora mogla pasti, ja bih, sa svoje strane, rado bio sklon da u njoj vidim — makar ona time bila smanjena — junakinju jedne mnogo običnije istorije: jedna igračicu koja se, pošto se vladala kao što se od vajkada vladala većina njenih druga, zamorila jednog dana od te ljubavi bez sutrašnjice, i pošto je našla ozbiljnog čoveka koji joj je osigurao trajno udomljenje, počela je živeti urednim životom u braku i pobožnosti; pustolovka, ako se hoće, ali pametna, smotrena, dosta vešta da održi spoljašnji izgled, i koju je mogao uzeti čak jedan budući car, bez vidne sablasti. Ta se Teodora, znam, kod Ludvika Halevi, zove Virginija Kardinal. Ali to i nije baš ona koja nas se najviše tiče. Ima jedna druga, koja je manje poznata, a koja je sasvim drukčije interesantna i zanimljiva: jedna velika carica, koja je pored Justinijana držala jedno važno mesto, i koja je često u vladi igrala odlučujuću ulogu, jedna žena višega duha, retkoga uma, energične volje, jedno despotsko i ponosito stvorenje, preka i strasna, složena i često u stanju da zbuni, ali uvek beskrajno privlačna. III U Svetom Vitalu u Raveni, u usamljenoj apsidi gde blistaju zlatni mozajici, Teodora nam se pojavljuje u svem bljesku svoga veličanstva. Odelo u koje je obučena izvanredno je sjajno. Uvijena u dugi plašt od ljubičastog purpura, u dnu koga se širok zlatan vez razvija u sjajnim vijugama, ona nosi na glavi, okruženoj nimbusom, visoku krunu od zlata i dijamanata; u njenoj kosi je upleten biser i drago kamenje, a na ramenima joj kićanke od dragog kamenja padaju kao blistavi vodopadi. Kakva se pokazuje na toj zvaničnoj slici očima potomstva, takva je htela za života da se pokaže svojim savremenicima. Retko se skorojević brže navikao na zahteve svoga novog veličanstva; retko je vladarka od rođenja više volela i uživala mnogostruke radosti, zadovoljstva, raskoši i sitna zadovoljenja ponosa, koja može dati najviša vlast. Potpuno žena, uvek gospodski obučena i željna da se dopadne, ona ja zahtevala velelepne odaje, sjajno odelo; divan nakit, sto za kojim se uvek služi sa izvrsnim i odabranim ukusom. Ona je stalno i pažljivo vodila brigu o svojoj lepoti. Da bi imala odmorno lice, produžavala je svoje spavanje beskrajnim ležanjem posle ručka; da oi održala svežinu kože, svaki čas se kupala; a posle kupanja sledovali su dugi časovi odmora. Ona je dobro osećala da su njene čari najsigurnije jemstvo za njen uticaj. Još je više polagala na spoljni sjaj svoga dostojanstva. Njoj je trebao dvor, pratilice, straže, svita; kao pravi skorojević, ona je obožavala i namnožavala oko sebe zapletenost ceremonijala. Ko bi hteo da joj se dopadne, morao joj je revnosno ukazivati poštovanje, padati pred njom u prašinu, svaki dan, u časove primanja, dugo čekati po njenim predsobljima. Od njenoga bivšeg života u pozorištu, ona je bila zadržala naklonost ka dekoracijama i razumevanje u njima; ali je naročito polagala, ohola kao što je bila, na to da istakne svoj položaj i da održi odstojanje, srećna u sebi može biti kad vidi kako se pred njenim purpurnim cipelama ponizno previjaju tolika velika gospoda, koja su se nekad...